Lad mig gætte.
Du må være ... Xerxes.
Kom, Leonidas.
Lad os være fornuftige.
Det ville være et beklageligt spild.
Det ville være det rene galskab -
- hvor du, modige konge, og dine tapre tropper ville dø.
Alene på grund af en simpel misforståelse.
Der er meget, vores kulturer kunne dele.
Har du slet ikke bemærket, at vi har delt vores kulturer hele morgenen?
Du er af en fascinerende stamme.
Selv nu er du udfordrende, til trods for at du står overfor din udslettelse -
- i en guds nærvær. Det er ikke klogt, at stå mig i mod, Leonidas.
Forestil dig, hvilken forfærdelig skæbne, der må vente mine fjender, -
- når jeg med glæde dræber hver og en af mine egne mænd, for sejr.
Og jeg vil dø, for hver og en af mine.
I grækere er stolte af jeres logik, -
- jeg foreslår, at I bruger den.
Betragt det smukke landskab, du så energisk forsvarer.
Forestil dig, at det bliver til aske, ved min befaling.
Overvej skæbnen for jeres kvinder.
Du kender tydeligvis ikke til vores kvinder.
Jeg kunne lige så godt, have sendt dem herop, -
- taget i betragtning af, hvad jeg ser.
Du har mange slaver, Xerxes ...
... men få krigere.
Det vil ikke vare længe, før de frygter mine spyd ...
... mere end dine piske.
Det er ikke piskeslaget, de frygter.
Det er min guddommelige kræft. Men jeg er en generøs gud.
Jeg kan gøre dig rig udover alle grænser.
Jeg vil gøre dig til krigsherre af hele Grækenland.
Du vil føre min kampstandard til Europas hjerte.
Dine athenske rivaler vil kaste sig for dine fødder.
Hvis du vil kaste dig for mine.
Du er generøs ...
... som du er guddommelig.
Kongen af konger. Et sådan tilbud kun en galning ville nedslå.
Men ...
... idéen ved at underkaste sig ... Ser du ...
Slagtningen alle dine mænd, har givet mig en slem krampe i benene.
Så at kaste mig for dig, vil være svært.
Der vil ikke være nogen hæder i dit offer.
Jeg vil slette selv mindet om Sparta fra historiebøgerne.
Hver eneste bid af græsk pergament vil blive brændt.
Hver eneste græske historiker og skriftklog -
- vil få deres øjne prikket ud, og deres tunger fjernet fra deres mund.
Mens at ære Spartas navn eller Leonidas, vil blive straffet med døden.
Verden vil aldrig vide, at du har eksisteret.
Verden vil vide, at frie mænd gik i mod tyrannen.
At få gik i mod mange.
Og før denne kamp er ovre, at selv en guddommelig konge kan bløde.
Du kæmpede godt i dag.
For en kvinde.
Således gjorde du.
Du er måske blevet såret, jeg synes ikke, du kunne følge med mig.
Måske var jeg så langt foran, at du ikke kunne se mig.
Eller også var du ved, at tilbyde din ryg til Thespianerne.
Jalousi ...
... er ikke min ven.
Hurtigere, mænd!
Stabel de persere højt.
For tager jeg ikke meget fejl ...
... har vi os en vild nat i vente.
De har tjent de persiske kongers mørke vilje i 500 år.
Øjne så mørke som natten.
Tænder spidse som hugtænder.
Sjæleløse.
Den personlige livvagt for selveste Kong Xerxes.
Den persiske krigselite.
Den mest dødbringende kampstyrke i hele Asien.
De udødelige.
Den guddommelige konge havde afsløret et skæbnesvangert brist.
Hubris.
Nem at spotte. Nem at narre.
Før sår og træthed kræver deres pris, -
- kaster den vrede konge, det bedste han har på os.
Xerxes er bidt på krogen.
Spartanere, skub!
Udødelige.
De sætter deres navn på en prøve.
Fader!
Min konge!
Arcadianere, nu!
Gå!
Lad os vise spartanerne, hvad vi er i stand til.
Gå!
De råber og sværger, stikker vildt om sig -
- mere slagsbrødre end krigere.
De skaber et vidunderligt rod i tingene.
Modige amatører. De tager deres tørn.
Udødelige.
De fejlede i vor konges test.
Og en mand, der ser ham selv som en gud ...
... føler et menneskeligt sus kravle op ad rygraden.
For vores konge!
Og vores ærefulde døde!
Hvem tør Xerxes sende nu?
Der er intet, der kan stoppe os nu.
Selv kongen, tillader sig selv at håbe på mere end hæder.
Et så vredt håb. Men der er det.
I mod Asiens uendelige horde, i mod alle odds -
- gør vi det, vi tager De Varme Korridorer.
Vi kan vinde.
Daggry.
Piskesmæld.
Barbarisk hylen.
De bageste skriger: "Fremad!".
De forreste skriger: "Tilbage!".
Vores øjne er vidner til et grotesk skue, -
- kaldt frem fra den mørkeste afkrog af Xerxes' rige.
Da musklerne gav fortabt, tyede de til deres magi.
Et hundrede nationer kastet over os.
Styrker fra hele Asien.
Ledt ind i de smalle gange.
Deres antal har ingen betydning.
De falder i hundredvis.
Vi sender de radbrækket kroppe og de skrøbelige hjerter -
- tilbage til Xerxes' fod.
Kong Xerxes er utilfreds med sine generaler.
Han disciplinerer dem.
Xerxes sender sine monstre fra det halve af verden væk.
De er ubehændige uhyre.
Og bunken af døde persere er glat.
- Er du her stadig? - Nogen skal jo holde øje med dig.
Nå men, nu er jeg optaget!
Omgrupper!
Astinos, min søn!
Astinos!
Nej!
Dagen fortsætter.
Vi mister få ...
... men hver af de faldne er en ven eller af eget blod.
Og efter at have set sin egen unge søns hovedløse krop, -
- skifter anføreren rang.
Han bliver vild, blodsberuset.
Anførerens skrig af smerte over tabet af sin søn, -
- er mere skræmmende for fjenden end de dybeste krigstrommer.
Der skal tre mænd, til at holde ham tilbage, -
- og føre ham tilbage til vore egne.
Dagen er vores.
Ingen sange er sunget.
Guderne var ondsindet, at skabe dig sådan, min ven, Ephialtes.
Også spartanerne ... var ondsindet, at afvise dig.
Men jeg er flink.
Alt hvad du nogensinde har ønsket.
Al den lykke du kan forestille dig.
Hver en glæde som dine grækere og falske guder har benægtet dig.
Vil jeg give dig.
For jeg er flink.
Tag mig som din konge og som din gud.
Ja!
Led mine soldater til den skjulte sti, -
- der udmunder bag de forbandede spartanere, -
- og din glæde vil ingen ende tage.
Ja, jeg vil have det hele.
Rigdom, kvinder ...
Og én ting mere.
Jeg vil have en uniform.
Aftale.
Du vil opdage, at jeg er flink.
I modsætning til den onde Leonidas, der kræver, at du står.
Ønsker jeg kun, er du falder på knæ.
Smuk nat.
Ja, men jeg bragte dig ikke her, for at sludre, Theron.
Det tror jeg gerne.
Du har aldrig ytret dig for mig.
Kan jeg tilbyde dig noget? Noget at drikke måske?
Er det gift?
Jeg er ked af, at skuffe dig, det er bare vand.
Jeg har ladet mig fortælle, at du skal tale for rådet?
Ja.
Jeg skal bruge din hjælp, -
- til at vinde stemmer, for at sende hæren nord til vores konge.
Ja.
Jeg kan forestille mig, at vi to står sammen.
Mig som politikker, og Dem som kriger. Vores stemmer forenes.
Men hvorfor skulle jeg gøre det?
Det beviser, at du bekymrer dig om en konge, -
- der lige nu kæmper for det vand, som vi drikker.
Sandt.
Men det her er politik, ikke krig.
- Leonidas er idealist. - Jeg kender din type alt for godt.
Du sender mænd til slagtning til din egen fordel.
Din mand, vores konge, har bragt 300 af vores bedste til slagtning.
Han har brudt vores love, og rejst uden rådets samtykke.
- Jeg er blot realist. - Du er opportunist.
Du er lige så tosset som Leonidas, -
- hvis ikke du tror, at mænd har en pris i denne verden.
Alle mænd er ikke skabt ens. Det er det spartanske kodeks, min lille dronning.
Jeg beundrer din lidenskab.
Men tro ikke at du, som kvinde, selv som dronning -
- kan brase ind i rådets kammer, og overtrumfe en mands intellekt.
Jeg ejer det kammer.
Som var det bygget med disse hænder.
Jeg kunne klemme livet ud af dig på stedet.
Du vil tale for rådet, men dine ord vil falde for døve øre.
Leonidas vil ikke modtage forstærkning, -
- og vender han tilbage uden min hjælp, bliver han smidt i fængsel eller værre.
- Elsker du dit Sparta? - Ja.
- Og din konge? - Bestemt.
Din mand kæmper for sit land -
- og sin kærlighed.
Hvad har du at tilbyde? ...
Til gengæld for, at jeg sender vores hær nord på?
Hvad kan en realist ønske af sin dronning?
Det tror jeg, godt du ved.
Der her er ikke hurtigt overstået.
Du vil ikke nyde det.
Jeg er ikke din konge.
Dilios!
Jeg går ikke ud fra, at den skramme har gjort dig ukampdygtig?
Næppe, min Herre. Det er blot et øje.
Jeg er gudskelov skabt med et ekstra.
Og anføreren?
Forbander guderne og sørger alene.
Leonidas!
Det er ikke ovre endnu. Ikke ovre, siger jeg dig.
- Ødelagt ... - Daxos, fald ned!
En forræder har ledt Xerxes' udødelige -
- til den skjulte kvægsti bag os.
De phocianere du placerede der, blev drevet bort uden kamp.
Krigen er slut, Leonidas!
Krigen er slut, når jeg siger, den er det.
Til morgen vil de udødelige have omringet os.
De Varme Korridorer falder.
Spartanere!
Forbered jer på hæder!
Hæder?
Er du blevet sindssyg?
Hæder er ikke en mulighed nu.
Kun tilbagetrækning eller overgivelse eller døden.
Det er et let valg for os, arcadianer.
Spartanere trækker sig aldrig tilbage Spartanere overgiver sig aldrig.
Gå ud, og spred ordet.
Lad alle udsendte grækere, kende sandheden omkring dette.
Lad hver af dem, finde sin sjæl.
Og mens du er ved det ...
... så find din egen.
Mine mænd vil tage bort med mig.
Lykke til, Leonidas.
Børn! Børn!
Kom nærmere.
Intet tilbagetog. Ingen overgivelse.
Det er spartansk lov.
Og ved spartansk lov vil vi stå og slås ...
... og dø.
En ny æra er begyndt.
En æra af frihed.
Og alle vil vide, at 300 spartanere -
- ofrede sidste åndedræt, for at forsvare den.
Min ven.
Jeg har levet hele mit liv uden anger, indtil nu.
Det er ikke fordi min søn, ofrede sit liv for sit land.
Det handler om, at jeg aldrig fik fortalt ham, hvor højt jeg elskede ham.
At han ærefuldt stod ved min side.
At han var alt godt i mig.
Mit hjerte er knust over dit tab.
Hjerte?
Jeg har fyldt mit hjerte med had.
Fint.
Dilios!
Lad os gå en tur.
Javel, min Herre.
Men sir, jeg er klar. Jeg er klar til kamp.
Det er du i sandhed, en af de bedste.
Men du besidder et andet talent, til forskel fra en hver anden spartaner.
Du skal overbringe min endelige befaling til rådet -
- med styrke og kraft.
Fortæl dem min historie.
Sørg for, at hver eneste græker vil vide, hvad der hændte her.
Du får noget af en historie, at berette.
En historie om sejr.
Sejr.
Javel, min Herre.
Sir, nogen besked ...
... til dronningen?
Ikke nogen der behøves nævnt.
Hundredvis tager af sted.
En håndfuld bliver tilbage.
Kun én ser sig tilbage.
Spartanere!
Gør jeres morgenmad klar, og spis med sjælen.
For i aften spiser vi i Helvede!
Jeg overlader nu gulvet til Leonidas hustru, dronningen af Sparta.
Rådmænd.
Jeg står foran jer ikke blot som jeres dronning.
Jeg kommer til jer som moder.
Jeg kommer til jer som hustru.
Jeg kommer til jer som spartansk kvinde.
Jeg kommer til jer med stor ydmyghed.
Jeg er ikke her, for at repræsentere Leonidas.
Hans handlinger taler højere, end mine ord nogensinde vil kunne.
Jeg er her, i kraft af alle de stemmer, som ikke høres.
Mødre, døtre, fædre og sønner.
Tre hundrede familier der lider tab for vores rettigheder, -
- og for de principper som dette rum er bygget efter.
Vi er i krig, De Herrer.
Vi må sende hele den spartanske hær, til vores konges hjælp, -
- ikke alene for beskyttelse af os selv, men af vores børn.
Send hæren for beskyttelse af frihed.
Send den for retfærdighed.
Send den for lov og orden.
Send den af begrundelse.
Men vigtigst af alt, send vores hær for håb.
Håb om at vores konge og hans mænd ikke er gået tabt i historiebøgerne.
At deres mod binder os sammen.
Er vi er gjort stærkere af deres handlinger.
Og at jeres valg i dag, reflekterer deres heltemod.
Tre hundrede.
Rørende.
Velformuleret, lidenskabeligt.
Men det ændrer ikke ved, at din mand har sendt os i krig.
Du tager fejl.
Xerxes fremkaldte det, -
- og før det, hans fader Darius ved Marathon.
Perserne stopper ikke, før det eneste læ vi kan finde -
- er murbrokker og kaos.
Dette kammer behøver ingen historielektioner, min dronning.
Hvad er det så for en lektion, du vil efterlade dig?
Skal jeg begynde, at opstille dem alle?
Ære, pligt, hæder.
Taler du om ære?
Pligt? Hæder?
Men hvad med hor?
- Hvor vover du? - Hvor vover jeg?
Se hende, nøje.
Hun er den sande svindler.
Løb ikke om hjørner med medlemmerne af dette hellige kammer, min dronning.
For bare få timer siden, kastede du dig for mig.
Havde jeg været svagere, ville jeg stadig dufte af hende.
- Dette er en skændsel. - Ser man det, hykleren taler.
Modtog du ikke en lignende betaling?
Hvilket du tog i mod, i bytte for at hun fik en audiens hos disse vise mænd.
- Det er en løgn. - Er det?
Blev han ikke, ved din invitation, bedt om at møde op i sovekammeret?
Ved samme seng hvor du forsøgte at overtale mig -
- så ondsindigt.
Du ser chokeret ud.
Kødets bestikkelse, De Herrer, -
- mens hendes ægtemand fremmer anarki og krig.
Ord undslipper selv de mest listige tunger.
Min lille horedronning.
Hvilken dronningenær opførsel.
Fjern hende fra dette kammer, før hun inficerer os yderligere -
- med sit uglorværdige og beskidte jeg.
Dette er ikke hurtigt overstået.
Du vil ikke synes om dette.
Jeg er ikke din dronning.
Forræder.
Forræder, forræder, forræder.
Leonidas. Mine komplimenter.
Og lykønskninger.
Du har i sandhed vendt katastrofe til sejr.
Trods din ulidelige arrogance -
- er den guddommelige konge kommet, for at beundre spartansk mod -
- og kampfærdigheder.
Du vil være en mægtig forbundsfælle.
Træk dig tilbage, Leonidas.
Brug din grund. Tænk på dine mænd.
Jeg beder dig.
Lyt til din landsmand.
Han kan bevidne den enorme gavmildhed.
Trods dine gentagne fornærmelse.
Trods din væmmelige blasfemi -
- er værternes herre, redde til at tilgive dig.
Og endda belønne din tjeneste.
Du kæmper for dine lande. Behold dem.
Du kæmper for Sparta.
Hun vil være rigere og mere magtfuld end nogensinde før.
Du kæmper for din trone.
Du vil blive erklæret krigsherre af hele Grækenland.
Kun ansvarlig overfor den eneste sande meste af verden.
Leonidas. Din sejr vil være fuldendt.
Hvis du blot tager dine arme ned, og knæler for den hellige Xerxes.
Mere end 30 år er forpasset siden ulven og den kolde vinter.
Og stadig, som dengang, er det ikke frygten der griber ham.
Kun rastløshed.
En skærpet fornemmelse for ting.
Havets brise der koldt kysser sveden på hans bryst og nakke.
Måger der skriger.
Beklager sig, selv om de mæsker sig med tusinde af flydende døde.
Den rolige vejrtrækning af de tre hundrede ved hans ryg.
Klar til at dø for ham, uden et sekunds tvivl.
Hver og en af dem, klar til at dø.
Hans hjelm er kvælende.
Hans skjold er tungt.
Dit spyd.
Dig, der.
Ephialtes.
Vil du leve i al evighed?
Leonidas, dit spyd.
Stelios!
Slagt dem!
Hans hjelm var kvælende. Den indskrænkede hans syn.
Og han måtte se langt.
Hans skjold var tungt. Det sendte ham ud af balance.
Og hans mål er langt borte.
De gamle mener, at vi spartanere er nedstammet fra selveste Herkules.
Dristige Leonidas er bevis på vores blodsbånd.
Hans brøl er langt og højt.
Min konge.
Det er en ære, at dø ved din side.
Det er en ære, at have levet ved din.
Min dronning.
Min hustru.
Min elskede.
Husk os.
Så simpel en ordre som en konge kan udstede
Husk, hvorfor vi døde.
For han ønsker hverken hyldest eller sang.
Ingen statuer, ingen digte om krig og tapperhed.
Hans ønske var simpelt.
"Husk os".
Sagde han til mig.
Det var hans håb.
Kommer nogen fri sjæl på tværs af det håb -
- i de mange forestående årtier, -
- skal alle vores stemmer hviske til dig fra den tidløse afgrund.
Gå ud og fortæl de spartanske efterkommere, -
- at her, ved spartansk lov, ligger vi.
Således døde min konge ...
Og mine brødre døde.
For bare et år siden.
Jeg funderede længe over min konges kryptiske snak om sejr, -
- og tiden har bevist hans visdom.
For fra det frie Grækenland, til det frie Grækenland -
- gik snakken om, at dristige Leonidas og hans tre hundrede -
- så langt fra deres hjem, -
- ofrede deres liv, ikke alene for Sparta, -
- men for hele Grækenland og det løfte, som dette land holder.
Og nu, her på denne forrevne stump jord, kaldet Plathea, -
- står Xerxes' flok for sin tilintetgørelse.
Netop der, samledes barbarerne.
Ren og skær rædsel griber stramt om deres hjerter med iskolde fingre -
- velvidende om den nådesløse skræk, de har måtte lide -
- ved de tre hundredes sværd og spyd.
Dog kigger de nu udover sletten.
- på ti tusinde spartanere, der leder tredive tusinde frie grækere.
Fjenden overstiger os med sølle tre i mod en.
Gode chancer for en hver græker.
I dag befrier vi en verden fra mysticisme og tyranni, -
- og bebuder en fremtid, lysere, end noget vi kan forestille os.
Vær taknemmelige, mænd!
For Leonidas og hans modige tre hundrede.
For sejr!
Dansk oversættelse af DeLuxe